ВЛАСНІ НАЗВИ «ДВАНАДЦЯТИ МАНДРІВНИХ ОПОВІДАНЬ» ҐАБРІЄЛЯ ҐАРСІЇ МАРКЕСА В КОНТЕКСТІ МАГІЧНОГО РЕАЛІЗМУ - Божко, І. (Записки з романо-германської філології, 2020)
Статтю присвячено дослідженню особливостей літературних власних назв у збірці Ґабрієля Ґарсії Маркеса «Дванадцять мандрівних оповідань», що є яскравим представником напряму магічного реалізму. Роботу виконано в руслі сучасних ономастичних студій. У ході проведеного дослідження виявлено, що серед власних назв кожного із досліджених оповідань тісно переплітаються реальні та вигадані власні назви. Щодо їх функцій, реальні імена створюють реалістичний контекст магічної історії, тоді як уявні додають експресивності та передають приховані значення. У статті також згадано проблему співвідношення так званих «справжніх» літературних власних назв у порівнянні з іменами, вигаданими автором. Проведений аналіз фактичного матеріалу дозволяє нам стверджувати, що в обох випадках власні назви мають подібну природу. Амальгама «дивних» антропонімів та реалістичних топонімів розглядається нами як елемент очуднення (російською мовою цей термін звучить як «остранение»), що в магічному реалізмі означає баланс між перетворенням відомого нам світу на надприродний, фантастичний і баналізацією фантастичного. Що ж стосується структури та семантики власних назв, то тут спостерігаємо наступні різновиди: іменагібриди, пародійні імена, імена-алюзії, імена-елементи метафікції. Імена-гібриди, наприклад, властиві постмодернізмові, складаються з компонентів різного походження, об’єднуючи питомо іспанські імена із, серед інших, елементами з англомовної лінгвокультури. Іменаелементи метафікції імпліцитно вказують на фіктивність описаних персонажів і подій, таким чином вибудовуючи так звану якобсонівську поетику, «коли слово сприймається як слово, а не чиста репрезентація названого об’єкта». Зазначені спостереження повністю узгоджуються з особливостями магічного реалізму як напряму, підпорядкованого постмодернізму.